Jeg opgav min ungdom for at gøre et stykke arbejde
og gennemleve en brutal krig.
Krigen ændrede sig fra år til år,
og det samme gjorde ens reaktioner.
Intensiteten ændrede sig så meget,
at alle, der havde været med i 1914 og kom hjem
og tog tilbage i 1917, ikke genkendte det som den samme krig.
Jeg kan kun sige en ting, jeg er glad for, at jeg ikke gik glip af den.
Det var frygteligt til tider, men jeg ville ikke have været den foruden.
Ja, hvis jeg kunne gøre det om,
så ville jeg gøre det hele igen, for jeg nød militærlivet.
Og jeg kan kun sige, at jeg aldrig har været så begejstret.
Som en dreng, der så et skuespil for første gang.
Jeg indså ikke, at det var usædvanligt.
Der var et arbejde, der skulle gøres, og så gjorde man det bare.
Vi var alle opfyldt af den tanke,
at dette var krig, og vi skulle dræbe tyskerne.
Og det var sådan, vi så tingene.
Jeg fortryder ikke, at jeg oplevede det. Men jeg ville ønske, at jeg ikke havde.
Men jeg fortryder det ikke, for jeg overlevede.
Der var gode og dårlige oplevelser i Frankrig.
Men man tog det sure med det søde.
Jeg blev såret to gange og gasset, men det bekymrede mig ikke.
Jeg fik bare det bedste ud af det.
Jeg accepterede det bare, ligesom alle andre.
Vi var glade for at være med, og vi forventede, det ville være barskt.
Og det var barskt, men vi klagede ikke.
Der var ingen spænding i det.
Man havde set døden så ofte, man havde set sårede så ofte,
at blod ikke betød noget.
Vi var professionelle, og for os var det bare et arbejde.
Det ville være en fejlslutning at sige, at man nød det.
Men bagefter fik man en god fornemmelse indeni,
fordi man havde været til nytte.
Det berørte mig ikke meget,
for jeg kendte ikke meget til verden.
Jeg var bare et barn, som så mange andre knægte der.
Det var mere som en kæmpe leg, man kunne nyde.
Bortset fra at blive bombarderet og den slags.
Det gjorde mig til en mand. Det gjorde det.
Jeg tror ikke, jeg var blevet til den mand, jeg er,
havde det ikke været for militærtjenesten.
Man lærte at gøre tingene selv, mens i ens civile liv,
der sørgede ens mor for alt.
Man måtte lære at lave mad,
stoppe sine egne strømper,
sy sine egne knapper i og des lige.
Det var bare noget, man gjorde.
Jeg vidste, jeg ikke var alene, at jeg ikke kæmpede krigen alene,
og det, der skete for andre, kunne ske for mig.
Jeg fortryder ingenting.
Jeg havde jo ingen kone eller kæreste.
Ingen fortrydelser og ingen rædsler.
For overlever man det der, kan man overleve alt.
Vi vidste godt, at der var en
væmmelig følelse mellem England og Tyskland.
Vi kendte til der Kaisers ambitioner om at udvide
sit imperium.
I løbet af sommeren blev der snakket meget
om problemer på Balkan.
Men vi var langt væk fra Balkan, og det bekymrede os slet ikke.
Det angik serberne, ikke? Serbien, hvor den mand blev skudt.
Jeg fulgte med i politik og indså,
at der ville opstå problemer mellem England og Tyskland.
Det var en smuk morgen, den 4. August.
Vi sad rundt om bordet
og skulle til at spise sammen med det tyske rugbyhold.
Der sad en tysker her, og ved siden af ham en englænder
og ved siden af ham en tysker og så videre.
Der kommer besked midt i middagen,
at der var udbrudt krig.
En stor plakat: "Krig erklæret mod Tyskland."
Vi vidste ikke, hvad vi burde gøre.
Om vi skulle gribe en kniv fra bordet
og stikke den i en tysker.
Men efter lidt diskussion
blev vi enige om, at hvad os angik,
så startede krigen først i morgen, og så fortsatte festen.
Jeg er en stolt brite.
BRITER
Jeg synes, vi er lige så gode som ethvert andet land i verden,
og det må man være forberedt på at kæmpe for.
Der hersker ingen tvivl om det, i 1. Verdenskrig var vi forberedt på krig.
MELD JER I DAG
Imperiet var stærkt. Vi var ikke bange for nogen.
Alle købte små badges og viftede med flag og sang sange.
Der var ingen fortvivlet følelse over det.
BRITISKE KVINDER SIGER: "AFSTED!"
England kunne umuligt tabe.
Uanset hvor mange tyskere, der pressede
hvor mange englændere ud i Kanalen, så kom de ikke længere.
Vi kunne umuligt tabe.
Vi blev opdraget til at tro, en englænder var mere værd end ti tyskere.
Jeg troede, at Englands fjende
var min fjende, og jeg ville være med.
Om seks eller tolv måneder ville det være slut, og sådan var det.
KOM DRENGE SMUT OVER OG HJÆLP TIL
Jeg tog med en ven i biografen
for at se en film.
Og de viste flåden på havet
og spillede: "Britons never shall be slaves."
Og man gyser
og ved, at man må gøre noget.
FAR, HVAD LAVEDE DU I DEN STORE KRIG
En af mine venner sagde til mig: "Vi melder os."
Det var det patriotiske synspunkt.
Frembragt af en general spænding over det hele, formoder jeg.
Jeg troede egentlig ikke på krig,
MELD JER I DAG
men jeg var klar til at gøre min del.
Dengang måtte man ikke tænke selv.
Man skulle gøre, som man fik besked på, og sådan var det bare.
HAN ER GLAD OG TILFREDS ER DU?
Min mor var meget ked af det.
Men som ung mand ville man gerne afsted.
KOM OG GØR DIN DEL MELD DIG NU
Ved frokosttid forlod jeg kontoret, gik ned til Armory House,
hvor der var en kø på tusind mænd, der ville melde sig.
Alle troede, det ville blive en civiliseret krig
og ønskede at være i form.
HUSK BELGIEN
To af os besluttede at melde os sammen,
og da vi fortalte vores chef, at vi ville begynde at træne mandag,
blev han meget irriteret.
Han lovede slet ikke,
at vores jobs ville være der, når vi kom tilbage.
Min mor sagde: "Du venter, til du er 19."
Det var alderen dengang, 19-35.
Det skulle det være.
Vi var alle drenge.
DRENGE! KOM MED, DER ER BRUG FOR JER
Meget spændte.
Jeg ville bare tæve en tysker.
Jeg tænkte bare, at jeg gerne ville kæmpe for landet.
Sådan var det, man var stolt af sit land
og ville gøre sit bedste for det.
Og det var, hvad de fleste unge
valgte at gøre dengang.
HER ER DIN CHANCE DET ER MÆND, VI VIL HAVE
Min mor sagde til mig:
FIND DIN PLADS
"Vi kunne stoppe dig på grund af din alder."
Jeg sagde: "Ja, det ved jeg, I kunne, men jeg er sikker på, I ikke gør det."
Og det gjorde de heller ikke.
Det føltes, som om alle unge mænd meldte sig,
og jeg mente, det var min opgave at gøre det samme.
VI MÅ HAVE FLERE MÆND
Jeg var meget ivrig, det var mange af os.
Jeg sagde: "Jeg melder mig til fronten."
De blev så glade og fik mig ind med lynets hast.
DU KAN NÅ DET, HVIS DU MELDER DIG NU
Mange drenge meldte sig til lokale regimenter
som Bucks og Middlesex.
Drenge, jeg kendte og havde gået i skole med,
spillet rugby og cricket med.
Vi meldte os og håbede på det bedste.
Vi var gode venner, kammerater,
og man slap for de kedelige jobs.
SEJR
Jeg gik ned af Camden Town High Street,
da to unge damer kom hen til mig:
"Hvorfor har du ikke meldt dig?" Jeg sagde: "Jeg er kun 17."
"Det siger de alle sammen her."
Og til min forbløffelse stak hun hånden i sin taske,
og jeg holdt hånden op for at beskytte mig,
da den her hvide fjer blev stukket op i min næse.
Da vi marcherede til stationen,
havde nogle fyre bowlerhatte på, andre stråhatte,
og nogle havde militærkasketter.
Nogle gik i skjorter,
andre var iført deres almindelige jakke
sammen med militærbukser.
Kun nogle af os havde militærstøvler, vi var en uhomogen gruppe.
Nogle af dem var tydeligvis fyre, der håbede på en vis komfort
og havde medbragt kufferter med tøj,
som de aldrig så igen.
Alle fik klippet håret.
"Hvordan vil du have det?" Og man sagde: "Kort bagtil og i siderne."
Men svaret var, at alt blev barberet af.
Og vi lignede mere fanger end soldater.
Så snart krigen brød ud,
udsendtes et opråb for at få tidligere soldater til at melde sig.
Og de blev straks gjort til sergenter.
Så på den måde fik de mange instruktører.
De folk, der virkelig fik os igennem det,
var de gamle, erfarne drenge, der havde krigserfaring,
og som fortalte os, hvad man skulle se efter eller undgå.
Vi blev beordret ned på paradepladsen,
og der blev vi tildelt de forskellige delinger.
Da de kom til os,
var de tynde, usunde, bange børn.
De var vores industrielle systems affald, og deres tilstand var meget dårlig,
og de skulle gøres til soldater.
Mange af os havde løjet om vores alder for at kunne melde os til hæren.
Adjudanten gik ned langs rækkerne
og beordrede, at alle under 19
skulle træde to skridt frem.
Ingen flyttede på sig.
Jeg var 17.
De ville nok kunne se, jeg ikke var 19, hvilket var minimumsalderen.
Og han spurgte: "Hvor længe har du meldt dig til?"
Alle andre meldte sig, så jeg gik ind på rekrutteringskontoret.
Han sagde til mig: "Hvor gammel er du?" Jeg svarede: "Sytten."
Han sagde: "Gå udenfor, og kom ind igen, og sig, du er 18."
Så jeg gik udenfor og sagde, jeg var 18.
Jeg røg direkte til Seaforth Highlanders.
Sergenten sagde: "Hvor gammel er du?" Jeg sagde: "Jeg er 18 år og en måned."
Han sagde: "Mener du 19 år og en måned?"
Så jeg tænkte mig om og sagde: "Javel."
Han sagde: "Godt, skriv under her, tak."
De spurgte, hvor gammel jeg var, og jeg sagde: "Jeg fyldte 16 i marts."
Han sagde: "Du er for ung."
"Du må hellere gå udenfor og holde fødselsdag."
Jeg var 16 år gammel i 1917.
Og jeg var 1 meter og firs, og min far gav mig lov til at melde mig.
Så jeg skrev, at jeg var 19 år gammel,
tre år ældre end jeg virkelig var.
Og jeg var 15 år og manglede kun to og et halvt år for at være 18.
Og jeg stod foran lægen,
der sagde: "I orden, du går igennem."
Jeg var lige blevet 17.
Og jeg tog op til Whitehall og meldte mig til det 16. Regiment.
Jeg var 15 og tænkte, at chancen var større, end da jeg var 14.
Så jeg gik ind i barakkerne og sagde bare, at jeg var 18, og det var det.
Og mine forældre skrev til den øverstbefalende officer
og bad om, at jeg blev frigivet, fordi jeg var mindreårig.
Han sagde: Dine forældre vil hente dig, vil du hjem?
Jeg sagde: "Nej."
En præst spurgte, hvor gammel jeg var, og jeg sagde, jeg var 16.
Han sagde: "Alt for ung. Skal jeg bede for dig?"
Tøjet kom stykvis i kvartermesterens butik.
En knægt sagde: "Støvlerne passer mig ikke."
Og kvartermesteren sagde:
"Alle støvler passer i hæren,
det er dine fødder, der ikke passer!"
Nogle mænd fandt en skjorte, der passede.
Eller måske et par bukser.
Og sådan fortsatte det i næsten 14 dage.
Bare en uniform.
Jeg var i hæren i næsten fire år. Jeg havde kun en uniform.
Vi fik alle de berømte viklers,
hvilket var nyt for os alle.
Jeg lærte aldrig at sætte viklers rigtigt på.
Viklers blev brugt til at støtte benene, når man skulle marchere.
Jeg fik en kilt, men intet at have indenunder.
Og jeg fik et stykke papir, hvor der stod:
"Denne mand har ikke fået underbukser."
Jeg fik strenge instrukser om ikke at sidde ovenpå i sporvognen.
Jeg skulle blive nedenunder.
Rygsækken var til alle ens ejendele.
Overfrakken skulle foldes sammen pænt og stramt.
Der var nål, tråd, ekstra knapper,
kniv, gaffel, ske, barberkniv, barberkost, tandbørste
og også et krus,
en ekstra skjorte og et par ekstra strømper,
og det var ens udstyr.
Militærbarberkniven var ubrugelig.
Men den kunne bruges til at skære kød ud med mere.
Tandbørsten var god til at rense knapper.
En af hærens særheder var,
at selvom det var en overtrædelse at have beskidte knapper,
så fik man aldrig noget til at rense knapper med.
Det måtte man selv købe.
Vi blev vækket af signalhornet, der spillede reveille.
Vaske og barbere sig, pakke seng sammen og pakke sin rygsæk.
Omkring halv syv og så en times træning før morgenmaden.
Armbøjninger og fysiske øvelser, stræk armene op over hovedet.
De vidste, at vi var unge, og de forsøgte at tage det i etaper.
Der var ingen mobning eller sådan noget.
Morgenmaden bestod af brød, smør, et tyndt stykke bacon,
men det var mere stribet flæsk.
Der var marmelade,
og de lavede åbenbart kun blomme og æble.
Hvis man fik en anden slags, så fejrede vi det.
RABARBER & KASTANJE
Det var med i en af Bruce Bairnsfathers tegninger.
BLOMME & ÆBLE
De gav ham en dåse med blomme- og æblemarmelade,
"Hvornår helvede får vi jordbær?"
Han var vidunderlig, den fyr.
DET EVIGE SPØRGSMÅL
"HVORNÅR HELVEDE FÅR VI JORDBÆR?"
Tickler's, marmeladefabrikken,
måtte have lavet millioner af dåser med B og Æ, blomme og æble.
Og så var det paradetid, og sergenten tog over,
og man marcherede hele morgen.
Og man lærte alle kommandoerne som: "Drej omkring"
og den slags.
Jeg havde været spejder, så det var meget nemt for mig.
Når man hører ordren: "Se til højre," så drejede man kun hovedet til højre.
Men nogle af dem drejede til venstre,
hvilket ikke gjorde sergenten glad.
Vi var alle unge knægte.
Vi kom fra ret beskyttede liv.
Vores sergent var højtråbende.
At møde den militære disciplin var et chok.
At blive jagtet rundt fra morgen til aften af strenge befalingsmænd.
Nogle af sergenterne var chokerende.
De gav en mange problemer,
hvis man ikke holdt takten, eller ikke overhold tiden,
eller hvis man ikke håndterede sin riffel ordentlig.
De skældte hele tiden ud.
De fleste af dem var okay.
Deres råben betød ingenting, men nogle af dem råbte altid.
En aften var jeg gået i seng,
og en potte blev båret hen til min seng,
og de sagde: "Skal du tisse?"
Så jeg tissede i potten.
De satte den store potte
med litervis af tis på døren.
Og da sergenten kom for at se, om alle var i seng,
blev han overhældt med væsken.
Allerførst var jeg meget entusiastisk,
men efter den første uge ønskede jeg, at jeg ikke havde gjort det.
For disciplinen var så streng,
og jeg var ved at blive nervøs, for det som var i vente.
Vi var ikke ude at danse eller noget.
Vi forberedte os på krig.
Og når man er i hæren, skal man gøre, som man får besked på.
Man havde en overordnet eller flere,
men man måtte bare fortsætte, og sådan var det.
Jeg syntes hele vejen igennem hæren,
at hvis man opførte sig ordentligt, havde man ikke meget at frygte.
Dette var en ny verden for os.
Forestil dig engang,
jeg kom fra et civilt liv, ligesom alle de andre.
Og vi kunne hverken modsætte os eller argumentere.
FARE GAS
Det handlede kun om at gøre, som vi fik besked på.
Jeg kunne lide det.
Jeg kunne lide at få ordrer, fordi der var en grund til det.
Og senere indså jeg, det var den bedste træning, man kunne få.
Den første uge marcherede vi 16 kilometer.
I uge to var det 19 kilometer og så videre.
Det blev intensiveret, for det var af yderste vigtighed,
at en infanterisoldat kunne marchere med fuld oppakning.
Man skulle bære 50 kilo.
Jeg fandt det let at marchere, men mange andre fyre
fra stillesiddende arbejde fandt det meget hårdt.
Jeg fik krampe i musklerne i lår og lægge,
og det gjorde meget ondt.
De militærstøvler, jeg kunne have grædt.
Mine fødder og ankler med tunge militærstøvler efter civile sko.
Så for at blødgøre støvlerne
plejede vi at urinere i dem og lade dem stå over natten.
Ret mange af mændene arbejdede på kontor eller i butikker,
og deres arbejde fik dem ikke i form.
De sendte mig på hospitalet for at blive kureret for hageorm,
og derefter kunne jeg udholde eksercitsen.
Vi plejede at marchere rundt i West End.
Folkemængder samlede sig,
og nogle af de stakkels vildledte faldt for bedrageriet
og marcherede med bag os.
Vi plejede at marchere dem tilbage til barakkerne i Chelsea,
hvor de blev indmeldt.
Frokosten bestod af den uundgåelige stuvning.
Vi må huske, at gutterne i køkkenet
ikke var erfarne kokke.
Men alle kan lave en stuvning, så det gjorde de.
Nogle gange fik vi blommekage, budding eller sagogrød.
Det var gammeldags mad, som jeg var opvokset med.
Jeg klagede ikke.
Om eftermiddagen lærte vi om Vickers maskingeværer.
Vi skulle skille maskinpistolen ad og samle den igen.
Og heldigvis forstod jeg det hurtigt.
De sagde, at riflen var ens bedste ven, og det passede.
Vores riffel var en kort Lee-Enfield.
En god og solid riffel.
Man bar ammunitionsposer på hver side af brystkassen
som modvægt til rygsækken.
De poser indeholdt 150 runder .303-ammunition.
Vi skulle holde riflen med en hånd,
men jeg kunne ikke holde den ordentligt.
Mit højre håndled var ikke stærkt nok.
Jeg har aldrig før skudt med riffel.
Men den første gang vi tog på skydebanen,
var det utroligt, hvor ofte jeg ramte plet.
Derefter blev jeg udnævnt til førsteklasses infanterist.
Frem for alt lærte vi at skyde hurtigt. Ti runder.
At ramme målet med de ti runder på et minut.
Det blev kendt som "Det skøre minut."
Jeg havde aldrig set en død person.
Og jeg spekulerede på, hvis jeg kom i den situation,
ville jeg så kunne skyde en mand.
At stikke bajonetten i en sæk og råbe højt.
Og de fortalte, hvor man skulle stikke.
Enten i den venstre eller højre skulder,
i brystet eller på kroppen.
Vi blev bedt om at lave så meget larm som muligt.
Jeg tror, det var for at skræmme fjenden.
Det virkede usandsynligt på mig, men vi plejede at råbe.
Når man træner som en deling, er der 12 bataljoner.
Det er omkring 12.000 mænd, der flytter sig,
og man er kun en lille brik i det store spil.
Lørdag morgen fik vi fri,
men vi havde sommetider barakpligter.
Og om søndagen marcherede vi alle i kirke.
Pyt med din religion, alle skulle afsted, og sådan var det bare.
Der gik ikke en dag, uden der blev råbt:
"Har nogen erfaring med heste?"
"Kan nogen spille et instrument?"
"Har nogen erfaring med dit og dat?"
Gradvist blev de tusind mænd, der meldte sig som en uharmonisk gruppe,
til en transportmand,
et orkestermedlem, en signalmand med mere.
Man ønskede ikke at tulle rundt på paradepladsen
med tung oppakning ved lange marcher.
De fleste af os ville over Kanalen og kæmpe.
Efter god mad, frisk luft og fysisk træning,
var de så forandret, deres mødre ikke ville have genkendt dem.
De tog cirka seks kilo på hver og voksede 2,5 centimeter.
Selvom vi hadede synet og lyden af vores sergenter,
så kan vi helt sikkert takke dem for det,
for de fik os i form til at kunne marchere og gå i formationer.
Men derudover var de smukke, rødkindede, hæderlige,
bredskuldrede, unge mænd, der ikke var bange for nogen.
Ikke engang for hærchefsergenten.
Efter seks uger fik vi at vide, at vi skulle udstationeres.
"De sagde: "I rejser i morgen tidlig
til en ukendt destination."
Man fik ikke at vide, hvor man skulle hen.
Jeg ville bare kæmpe mod tyskerne, så hvad det angik,
var jeg ligeglad med, hvor vi kom hen.
Og efter vi havde presset dem igennem en kortvarig militærtræning,
blev de sendt til Frankrig i hold.
Før vi rejste, sagde officeren:
"Der var ikke tid til at gøre jer til sergenter,
så vi giver jer et par striber."
Så de gjorde os til korporaler, og lynhurtigt
marcherede vi ned til stationen.
Jeg tænkte: "Kommer jeg nogensinde tilbage?"
Det troede jeg ikke dengang.
Men det bekymrede mig ikke.
De var euforiske. De var glade for at skulle afsted.
Ingen græd.
Jeg skrev et postkort på toget
og smed det ud ad vinduet
og håbede, at det ville blive sendt til min familie.
Vi ankom til Folkestone om aftenen.
Vi sejlede ud med en af de gamle forlystelsesbåde fra Themsen.
Der var overfyldt.
Men der er selvfølgelig kun 40 kilometer fra Dover til Calais.
Nogle officerer holdt taler om,
hvordan vi skulle opføre os på fremmed jord,
og at vi skulle respektere andre folks skikke.
De fleste tilskadekomne var befalingsmænd.
Og det var vi ikke særlig glade for.
Så jeg gik ud på toilettet og tog mine striber af
og smed dem ud ad vinduet.
Og så gik jeg tilbage til dækket som almindelig soldat.
Da vores heste kom ned ad landgangen,
bemærkede jeg mændenes ansigter.
Der var ingen smilende, glade ansigter.
Det var smukt vejr, meget varmt.
I hver landsby og by, vi kom igennem, kom folk frem
med vinflasker og brød, blomster.
Der var overflod i landet.
Der var bønder, der arbejdede, det smukkeste landskab.
Hvis vi kom forbi en gulerodsmark, så plyndrede vi den
og fortsatte, mens vi spiste gulerødder og roer.
Jeg var bange for, krigen ville være slut, inden jeg nåede frem til den.
Da jeg kom til Frankrig, var jeg rigtig glad.
Meget ivrig.
Man marcherede bare afsted indtil 30 kilometer fra skyttegravene.
Vi vidste, at vi var tæt på slagmarken,
fordi skyderiet blev højere.
Jeg husker det første projektil, jeg blev så glad.
Vi kom igennem byer, landsbyer, der var helt forladte.
Så vi vidste ikke, hvor vi var, udover at vi var i Belgien.
Ødelæggelserne var noget, jeg ikke kunne have forestillet mig.
Hele stedet var uhyggeligt.
Der var forkrøblede træer, revet i stykker af projektiler.
Og der var skudhuller overalt.
Vi skulle afløse mænd fra den 28. Division.
Og da de gik forbi, spurgte vi: "Hvordan er det deroppe?"
Det samme svar igen og igen: "Helt igennem frygteligt, kammerat."
De gamle, der skulle tilbage, var vrede,
men jeg anede ikke, hvad jeg kunne forvente.
Det var dødbringende krigsførelse.
Man stod overfor tyskerne.
Følg mig.
Man fik ordren: "Lad."
Man puttede ni i magasinet og en i løbet.
Og sikrede den
og gik frem parat til straks at bruge riflen.
Så fik man strenge ordre.
"Tal ikke sammen, hold hovedet nede.
Gå på en række, ingen rygning."
Så sendte kaptajnen os direkte til de forreste skyttegrave.
Når en mand går ned i skyttegravene,
bærer han normalt en rulle pigtråd eller bomber
sammen med sit eget udstyr.
Sådan fik de ting frem til fronten.
Der blev altid sendt et kort med.
Udvid denne del af skyttegraven derovre.
- Derovre. - Præcis.
Skyttegravene i Frankrig var en labyrint.
Hvis man ikke havde et kort, for man vild.
Så din mor tror, jeg passer på dig?
Op med dig.
Kom så.
Gå videre.
Skyttegravene lå ikke på en lige linje.
De blev bygget i et zigzag-system.
Det standsede granaterne
fra at sprede sig i skyttegravens længde.
Der var skyttegrave langs fronten,
og bag dem var en række skyttegrave mere.
Forsyningslinjen lå omkring 45 meter bag frontlinjen.
Imellem dem lå kommunikationsskyttegrave,
så de kunne flytte tropperne frem, hvis fronten var ved at falde.
Det første indtryk af skyttegravene var, at de var godt brugte.
Vi måtte leve med, hvordan de var.
Man ville se en overfrakke hængende fra en trækrog.
Man ville se en tinkop med te i.
En udgravning med et stykke tæppe.
En seng lavet af sandsække.
Vores verden var delt af ingenmandsland.
En slags jerntæppe bag hvilket der var bussemænd,
der ville dræbe dig, hvis de så dig.
Når man kiggede igennem sit periskop,
så man kun hundredvis af granathuller,
vores pigtråd og så den tyske pigtråd.
Man kunne se lig hænge på pigtråden.
Og måske havde de hængt der længe.
Det var en ødemark.
Der var intet tegn på liv.
Og dog vidste man, at indenfor rækkevidde
var der hundredvis af mænd.
En deling på omkring 50 mænd havde cirka 90 meter
frontskyttegrav som deres ansvar.
Der var mange skilte i overalt.
Piccadilly Circus og Regent Street, og den slags steder.
TIL FRONTEN BØLLEGYDEN
De viste vej til vand
og linjens farligste sted i forhold til snigskytter.
FARE
Man måtte passe meget på,
for en kugle gik let igennem et lag sandsække.
Jeg talte med en fyr en dag,
og, plop, blev hans hoved skudt i smadder.
Han stod tilfældigvis et sted, hvor en snigskytte kunne ramme ham.
Vi plejede at have firdagesskift ved fronten.
Vi tog mad med til fire dage.
Pas på, drenge.
Hils tyskerne.
Dagen begyndte før daggry,
hvor befalingsmændene gik de 90 meter og tjekkede, at alle var i live.
På en dag i skyttegravene havde man vagt i to timer, så fire fri.
En tredjedel var på skildvagt,
en tredjedel arbejdede og en tredjedel sov.
Vi sov bare, hvor vi var.
Ingen senge, bare på jorden.
Vi er med i filmen, kammerat!
Se lige.
Skyttegraven var meget våd,
og når det var muligt, forsøgte vi at komme op over vandet.
Vi var i stand til at grave siden ud af skyttegraven,
og det var der, vi plejede at sove
under perioden med to timers vagt og fire timer fri.
Så tog man sine to timer på brystværnet, og så hvilede man igen.
Hvis intet skete,
var der måske
to eller tre skildvagtgrupper på hele delingens linje.
Det var svært at holde sig vågen,
og der var konsekvenser, hvis man faldt i søvn.
Når man er så træt, kan man sove stående,
og det har jeg gjort mange gange.
"HOLD DA OP, VI VINDER VIST, DER ER SUKKER I TEEN I DAG!"
Det første, man gjorde, når man nåede frem, var at lave te.
Der var en ting ved Vicker-maskingeværet,
fordi det var et vandafkølet våben,
så hvis man skød kontinuerligt,
ville vandet begynde at koge.
Man kunne løsne løbet og lave en kop te.
Vandet blev fragtet i otte liters petroleumsdunke.
Og vi kunne smage petroleum i det,
for de kunne ikke rense dem fuldstændigt.
I hvert område var der et lille ildsted.
Man brugte små stykker træ,
for hvis der kom røg ved fronten,
så blev man bombarderet.
Men gem en smule af den te til at barbere dig med.
For vi skulle barbere os ved fronten.
Vi satte tinkrus ud på brystværnet, hvis det regnede.
Man turde ikke bruge andet vand.
Vi tog vand fra granathuller.
Der lå måske lig nedenunder.
Vi troede, at så længe vi kogte det længe,
ville al det grønne samle sig øverst.
Sådan. Forsigtigt.
Vi lavede altså te med det.
Det var sådan, jeg fik dysenteri.
Selvfølgelig var der ingen sundhedsforanstaltninger.
De gravede et hul og lagde et bræt henover.
Syv eller otte gutter kunne sidde der.
At gå på toilettet var hæsligt.
Folk plejede at gå på toilettet fuldt synlige.
Jeg var meget genert
og var nervøs, hvis jeg skulle tisse sammen med nogen.
Men når man var i hæren, blev man vant til det.
Og det betød jo intet, for der var ingen kvinder
eller noget.
Men fluerne kravlede op i ens mås.
Meget ubehageligt.
Der var intet toiletpapir.
Man måtte tørre sig med hånden.
Ens hænder kunne have rørt ved hvad som helst,
men man vaskede sig aldrig.
Vi hørte et frygteligt skrig.
Så var brættet knækket.
Og de fire mænd, der sad der, var faldet ned i møget.
Der var altid den humoristiske side af krigen.
Vi rakte rifler ned, som de kunne gribe fat i,
og de kom op som slimede kaniner, og alle holdt sig fra dem.
Vi havde intet ekstra tøj,
og man gik i ugevis uden at blive vasket eller få et bad.
Og jeg blev virkelig
lusebefængt.
Lus var et forfærdeligt problem.
De var sjove, små ting, der lignede små hummere
med seks ben, og de spiste ti gange om dagen.
Man måtte slå dem ihjel. Min yndlings måde var at brænde dem.
Man kunne holde sømmene over et tændt stearinlys,
så kunne man høre æggene poppe.
SIDSTE NYT FRA FRONTEN.
Så snart man fik sin skjorte på igen,
så fik kropsvarmen de æg, der overlevede, til at klække.
Og næste dag var det lige så slemt.
"FORSTÆRKNING I TUSINDVIS"
Hver mand lavede sin egen morgenmad.
For det meste brød og marmelade, 16 mand om et brød.
Og der var en smule bacon,
som skulle dække behovet hos et halv dusin mænd.
Man lagde sit tynde stykke bacon i sit tinlåg,
lagde lidt flere pinde på ildstedet, og så stegte man sin bacon.
Og så sugede man fedtet op med et stykke kiks,
og det var din morgenmad.
Middagen bestod mest af sprængt oksekød, der var skåret op
og stuvet sammen med dåsegrønsager.
Maconochies stuvning blandet med sprængt oksekød.
BRØDRENE MACONOCHIE HÆRRATIONER
Jeg gik ind i franske udgravninger og spiste kiks,
der var blevet efterladt af tropper to år tidligere,
og smagte den grønne mug på dem,
men det skadede mig ikke.
Sådan var det nu engang, og alt smager godt, når man er sulten.
Og man var altid sulten.
Når som helst kunne man blive ramt af en granat.
Og det havde man meget lidt beskyttelse imod.
Og man kunne høre et blidt pop, når der blev skudt otte kilometer væk.
Og i de fem til seks sekunder det tog for dem at nå frem,
gennemgår man en række psykologiske forandringer.
Jeg husker ikke noget mere nervepirrende
end de konstante granater
uden stop dag og nat.
Vi fik altid at vide, at man aldrig hørte den granat, der ramte en,
for de fleste fløj hurtigere end lyden.
Man kunne bogstavelig talt føle sit hjerte hamre mod jorden.
Den følelsesmæssige anspændthed var frygtelig.
Selvom en granat sprang 50 meter væk,
så kunne et stykke takket jern,
næsten rødglødende på 250 gram,
stadig lande i din skyttegrav.
Når man ser folk blive sprængt i stykker,
jeg måtte faktisk lægge en mand i en sandsæk.
Nu og da lød der et kæmpe brøl,
som et fly, der skulle lande.
Og på et splitsekund smuldrede ens beslutsomhed,
og man kastede sig ned i mudderet, mens de andre grinede af en.
Granatsplintgranaten sprængtes i luften
og spyede kugler ud over tropperne.
Som skud fra et haglgevær.
Kuglerne hvislede ned over os som små kogeplader fra helvede.
Et andet irritationsmoment var,
at tyskerne var aktive minelæggere.
Vi krøb sammen under det forreste brystværn
for at undgå de faldende metalrester,
og jeg fik mændene til at skyde tilbage
for at forhindre tyskerne i at komme ud til krateret, hvorfra de kunne bombe os.
Hvis frontskyttegraven blev beskadiget, skulle den repareres,
men folkene i den skulle fortsætte med deres pligter.
I kavaleriet forventede vi nok stor beskydning i forhold til let,
hvilket ville fjerne os fra jordens overflade.
Jeg råbte: "Galop!"
Og de smed dem alle blandt hestene.
Det var et totalt kaos.
Der lå heste med tarmene hængende ud,
og mænd med ting hængende ud af deres hoveder.
Omgruppering!
Og den dreng sagde: "Skide tyskere."
At miste en hest var som at miste en ven.
Brigadegeneralen sagde til vores kaptajn:
"Sørg for, drengen hviler sig i to eller tre dage."
Når en dreng kan lide et dyr på den måde, er der ikke meget galt med ham.
Over hele fronten hang der en lugt.
Det var ikke en kompliceret lugt.
Det var lugten af rådnende lig.
Ækel, kvalmende lugt.
Man glemte aldrig den lugt.
Det var lugten af død.
Hvis man nogensinde har lugtet en død mus,
så var det sådan, men hundrede gange værre.
Lugten klæbede til alting.
Når man spiste sin mad, kunne man smage den.
Den frygtelige stank
og stykker af menneskekroppe overalt
blev en hverdagsting.
"Vi tænkte: Det er min tur næste gang, så betyder det noget?"
Hvor der var en grav eller et lig,
var der rotter.
De var store og fede, og vi vidste, hvad de blev fede af.
Væmmelige dyr, for de infiltrerede gravene.
De plejede at leve af de døde
og komme ind i udgravningerne for at finde rester der.
Jeg vågnede på bunden af en skyttegrav og følte noget varmt på mit ansigt
og et lille hjerte, der slog.
Den lille djævel kradsede mit ansigt med sine jernkløer,
da han stak af.
Vi forsøgte at skyde dem, ramme dem, dræbe dem, jage dem, hvad som helst.
Så var der gas.
Jeg så en grøn sky komme mod os,
den rullede langsomt hen over jorden.
De råbte: "Gas!"
Og så måtte vi finde vores masker frem og få dem lynhurtigt på.
Ja, det var fosgen-gas.
Senere kom sennepsgassen. Den var meget effektiv.
Jeg så aldrig en lettere gasset mand.
Hvis man ikke kunne nå sin gasmaske,
så skulle man tisse på sit lommetørklæde,
og holde det for næse og mund.
Jeg vil gerne indrømme, at jeg ikke troede meget
på det at urinere på et lommetørklæde.
Så jeg gik ned i et af skyttegravslatrinerne
og stak mit hoved i en spand.
Og jeg siger dig, da jeg ikke kunne holde vejret længere,
trak jeg hovedet op, trak vejret og stak det derned igen.
Hurtigt blev vi omgivet af denne tykke, gule, beskidte sky.
Jo mere vi forsøgte at slippe af med svien i øjnene,
jo værre blev det.
Jeg tænkte meget over, hvordan det ville være at være blind.
Vi troede, at ekstraktion af blodpropper
og saltvandsindsprøjtninger kunne afhjælpe mange ting.
Og da jeg selv blev gasset, så taler jeg af erfaring.
Om vinteren, da vejret blev værre,
blev skyttegravene mere og mere fyldt med vand,
indtil de bare blev til grøfter.
Vandet steg op omkring vores fødder
og steg mere og mere, til det nåede os til brystet.
Det værste var forfrysninger.
Vores gummistøvler blev fyldt med vand,
og om morgenen kunne vi ikke få dem af,
fordi de var frosset fast til vores fødder.
Når man taler om skyttegravsfødder, taler man om koldbrand.
Send dem direkte ned igennem linjen, hak deres ben af.
Hjælp os lige med det.
Når vandet var blevet suget ned i jorden,
var bunden af skyttegravene fyldt med flydende mudder.
Og det blev som lim.
Det var en slags sær, sugende mudder.
Meget tyktflydende, meget vedholdende.
Det sad fast.
Hvis man skulle bagud for at hente rationer,
var det en mareridtstur,
man gled.
Når det regnede og på glatte brædder,
var sproget meget opbyggeligt.
Man hørte ord, man ikke vidste, fandtes.
Og hvis man gled på brædderne,
sank man ned i mudderet til nedbrudte lig og mulddyr,
og så var det forbi.
Drengen var midt i dette store mudderhav, og han kæmpede.
Og vi kunne ikke gøre noget. Vi kunne ikke nå ham.
Hans ansigtsudtryk, og han var kun en stor knægt,
var virkelig ynkeligt.
At se mænd synke ned i mudderet og dø i slimen,
det ramte mig simpelthen så hårdt.
Der skulle være stille,
og så hørte man måske en fuld tysker sige:
"I dag giver jeg dem helvede," og så skød han med alt, han havde,
og ramte hundredvis, der ikke passede på.
Og det kaldte de "At holde linjen."
Vi levede under betingelser, der isolerede os fra civilisationen.
Vi blev så degenererede, så isolerede af at leve i det mudder.
Og man forstod, hvordan en kanin følte det,
for vi blev jagtet af mennesker på sammen måde som kaniner.
Vi vidste, vi holdt hinandens liv i hænderne,
og det forenede os,
og intet skulle gribe ind i det.
Man vidste, hvad der foregik i ens synsfelt.
Derudover vidste man intet.
Man var ligeglad med, hvordan krigen gik,
om vi vandt, det var man fuldstændig ligeglad med.
Man levede som landstrygere. Man pudsede ikke nogen knapper.
Man gik i, hvad man ville, og alle var ligeglade.
De bekymrede sig kun om, at man kunne kæmpe.
Hvis der ikke skete noget, talte man om livet.
Hvor han kom fra, hvor man selv kom fra. Alt var venligt.
Der var meget venlighed på en måde, mod alle.
Når krigen ikke var særlig aktiv,
så var det ret sjovt at være ved fronten.
Det var ikke særligt farligt.
En slags udendørs campingferie med drengene
med en smule fare for at gøre det interessant.
Vi plejede at angribe skyttegravene og tage en fange, hvis muligt.
Et typisk skyttegravsangreb bestod af otte personer.
Hvis man ville angribe,
skulle nogen skære en passage gennem pigtråden om natten.
Den eneste måde at gøre det på var stille.
Og så angribe. Sådan gjorde man.
Så brugte vi bomber og bajonetter mod tyskerne,
der kom ud af udgravningerne på hænder og knæ.
Så slog vi dem i hovederne og smed lidt flere bomber.
Og der var tre måder at slippe af med dem på.
At stikke dem med en kniv, at kvæle dem eller bruge bajonetten.
Det mest stille var at vikle noget omkring halsen
og så en kniv i ryggen.
Jeg smed revolveren mod en stakkels, lille tysker.
Han var kun omkring 18. Jeg ramte ham i ansigtet.
Han skreg og for på mig, og så fik jeg ham.
Jeg fik ham med pistolen.
Jeg havde altid en fuld flaske,
og jeg gav ham lidt at drikke og havde ondt af ham.
Han sagde: "Danke schön, das ist gut."
Og døde.
De tager vores skyttegrave, drenge!
Og det var et temmelig vellykket, lille angreb,
og de fik to fanger, tror jeg, hvilket var, hvad korpset ville have.
Og de mænd, der blev fanget i skyttegravsangreb,
var de første tyskere, jeg så ved Vestfronten.
Godt. Hvad er der ellers?
Mange af de tyske tropper var meget gode og venlige.
Faktisk var de fra Bayern nogle hæderlige mennesker.
Snigskytterne skød, men ramte ingen,
hvis du forstår, hvad jeg mener?
De satte et skilt op "Gott mit uns," på tysk, "Gud er med os."
Og vi satte et skilt op på engelsk "Vi har også vanter."
Vi ved ikke, om tyskerne nød den vits.
Der var en såret tysker. Han var fra Wartenberg, mener jeg.
Vi gjorde, hvad vi kunne for ham.
Vi gav ham lidt mad og andre ting.
Og han forbandede preusserne.
Sachserne lå foran os,
og de advarede os om,
at de ville blive afløst af preussere.
TILINTETGØR DENNE SKØRE BARBAR MILITARISME
Og de sagde til os: "Gør dem det helvedes hedt."
De hadede preusserne.
For preusserne var grusomme skiderikker.
- Fart på. - Denne vej.
- Pas på. - Kom videre.
Mændene fra Bayern og Sachsen
var de mest civiliserede af tyskerne.
Delvist englændere om noget.
Efter fire dage ved fronten blev vi afløst.
Og vi måtte marchere tilbage til indlogeringen et sted
nogle kilometer fra fronten.
Vi skulle have den formodede uges fri.
Alle var dødtrætte og forslåede.
Vi havde trukket os selv op af mudderet,
for at få det, som nogen ironisk havde kaldt hvile.
Ved fronten kritiserede man ikke folk.
Hvis der var en fyr, der var lidt excentrisk,
så passede man på ham
ligesom i en familie.
Men når man forlod fronten,
ville man ikke have noget med den slags folk at gøre.
Man kan ikke kalde det kammeratskab. Det var sådan, man gjorde det.
Kom, og få jeres post.
Velkommen tilbage.
Det, der altid slog mig som totalt idiotisk,
var, at næste morgen skulle alle være velpolerede.
Uden spor af mudder.
Man børstede sit tøj eller tørrede det, så godt man kunne,
og rensede sine støvler.
Med andre ord, gjorde sig præsentabel.
Mændene opførte sig altid ens, glade på trods af omstændighederne.
Så glade som muligt og fik det bedste ud af alt.
På ægte engelsk maner.
Hvad?
Cockney-videt var fremherskende.
Vi var alle drenge sammen. Vi var ligeglade.
Vi beklagede os over ingenting.
Små ting, der ikke rigtig betød noget,
fordi det var noget at fordrive tiden med.
Vi var vant til at underholde os selv.
Dumme skiderik.
Man lo ad de mindste ting.
Jeg tror, det var den anspændte atmosfære,
der fik os til at opføre os sådan.
Det er, hvad de gør herovre!
Min mor sendte mig en pakke med en julekage af alle ting,
men jeg kunne jo ikke lave den færdig.
Så vi brugte den som rugbybold.
Vi havde en regiments-sportsdag,
og jeg siger ikke, at kun jeg var ædru,
men de fleste var meget muntre.
Kom så, ram ham!
Kom så, kammerat!
Man tog del i alt,
for man skulle have tiden til at gå.
Ellers sad man bare og røg.
- Kom så, knægt! - Af med dig!
Det eneste tidspunkt, vi så artilleriet, var under hvileperioden.
Hæv fem grader!
De lå omkring tre kilometer bag fronten.
- Nu syv, plus otte, to. - Affyr.
Vi ville neutralisere fjendebatterier,
så vores batterier fulgte fjendens.
Affyr!
Fremad!
Vi plejede at kende højdekurven,
fordi den blev fastsat af fly.
Når de er kommet igennem, så skyd igen.
Det er ret skrækkeligt, men tanken var
at dræbe så mange tyske artillerister som muligt.
Klar...
Affyr!
Der var ingen motoriseret transport til våben.
Så det foregik med hestetransport.
Otte heste til hver våbenhold,
fire heste foran hver vogn, omkring 60 heste i alt.
Kanonerne larmede meget,
og hestene afgav lyde fra begge ender.
Og det var altid årsag til dyb bekymring hos de af os, der skulle i kamp.
Hiv!
Hver kompagniofficer betalte sit eget kompagni.
Normalt var det den første morgen, efter vi havde forladt fronten.
Man fik fem franc.
En franc var ti pence værd, så 50 pence var betaling for fjorten dage.
Halvtreds pence, det er en uges vellevned.
DIN LØN
Enhver by, uanset størrelsen, havde et bordel.
Og der lærte de fleste drenge lidt mere om livet,
"JEG FÅR MASSER AF POST, MEN ÅH! HELLERE EN LILLE KVINDE!"
end de ville have lært i det normale, civile liv.
Så selvom de var meget unge,
varede det ikke længe, før de var verdslige mænd.
En af drengene sagde: "Lad os tage hen på White Star."
Det er som et værtshus.
Jeg havde levet et meget beskyttet liv.
EN SMULE ADSPREDELSE I LEJREN
Og der var smukke piger kun iført et stykke blonde.
"SØD DRENG"
Jeg havde aldrig set noget lignende.
Der var jeg, en ung dreng, der ikke anede noget, og så kørte det.
Disse mænd besøgte pigerne regelmæssigt.
Jeg var meget ivrig, og jeg sagde til en af de andre:
"Jeg har kun en sixpence."
Han sagde: "Det duer ikke, det koster en shilling."
Det var min første oplevelse af et bordel.
Vi kiggede ind i et par minutter,
da fire eller fem nøgne piger kom løbende ned ad gangen.
SAMMENFILTRING - "KOM, BERT, DET ER SIKRERE I SKYTTEGRAVENE"
Vi løb vores vej. Det var en øjenåbner for mig.
Der stod hun, en kæmpestor kvinde
med en lille stok i hånden, og hun slog på min ryg,
som om jeg var en lille skoledreng.
"Undersergent dit," og "Undersergent dat."
Væddemål? Du skulle bare vide! Der blev væddet dagen lang.
Canadierne og australierne plejede at tabe uhyrlige summer på væddemål.
Flere penge end jeg nogensinde havde set.
ØL EAST YORKS
Øllet var meget tyndt, det var en til ni.
En del øl og ni dele pis.
Om fredagen fik vi cigaretter.
VORES DRENGE VIL HAVE RØG
Cigaretterne hed Three Witches,
hvilket hurtigt blev til Three Bitches eller Red Hussars.
Jeg tror, de blev lavet af hestegødning.
Men i større landsbyer kunne man købe Woodbines og Players.
"WILD WOODBINE" CIGARETTER
PLAYER'S NAVY CUT "MEDIUM" -CIGARETTER
Og de var at foretrække fremfor de cigaretter, som vi fik.
Selvfølgelig byttede vi med franskmændene.
Vi plejede at bytte undertøj
for et brød.
Vi byttede vores britiske cigaretter
for deres franske vin.
Det kunne være lige så trættende væk fra fronten,
som ved fronten, og sommetider var det værre.
Hvis man blev udvalgt til andet arbejde, måtte man deltage på arbejdssjakket.
Man samlede forråd fra en stor lagerplads
en små seks kilometer derfra.
Enorme bunker af sandsække, færdigsamlede gangbrædder,
og værst af alt, pigtråd.
Det var altid hårdt arbejde.
Man var mere arbejdsdreng, end man var kriger.
Alle fyrene var meget trætte, men det gjorde ingen forskel.
Og de var mentalt udmattede.
De var lige kommet fra skyttegravene og skulle hvile,
og så var dette den hvile, de fik.
Tag den ned, nu.
Man bar ting henad et let jernbanespor.
Ja, de anlagde et lille, let jernbanespor.
Det var det mest enkle,
bare platforme på hjul trukket af lette lokomotiver.
Den lette jernbane var altid en plage,
fordi de altid kørte af sporet.
Og de mistede kontrollen over den på vej ned ad en lille bakke
og bragede ind i den forankørende.
Der lå brædder over det hele.
Vi plejede at tage vores tinkopper med op til lokoføreren
for at få kogende vand til te.
Og en til.
Ind på række der.
Men tyskerne kunne se dampen og røgen fra dampmaskinen.
Så det var mest petroleumsmotorer, der kørte op til skyttegravene.
Den lette jernbane gik kun til kommunikationsskyttegravene,
og derfra måtte vi skubbe den fremad.
Nogen kom forbi og sagde:
"Nu sker der. Vi er hjemme til jul."
"Gå ned ad vejen, og kik ud på marken, så ser I det."
Han ville ikke sige hvorfor. Så vi gik derned.
De stod langs vejkanten dækket af presenninger.
Man kunne kun se et firkantet omrids.
Og så sagde officeren: "De skal være en hemmelighed."
Da vi spurgte, hvad det var, lød det enkle svar: "Tanke."
Da vi vidste, der var mangel på vand, gik vi ud fra, at det betød vandtanke,
og vi troede, at vi fik nødforsyninger.
Det var en af de bedst bevarede hemmeligheder.
Vi var glade,
for disse vidunderlige maskiner ville vinde krigen.
Og snart ville alle være hjemme igen.
Selvfølgelig gik det ikke sådan.
Vi blev fjernet fra fronten
og fik intensiv træning.
Stikke bajonetten i sækken, skrige højt.
Det var for at blive vant til at stikke dem i nogens krop.
Så skød vi med riflerne på skydebanen.
At affyre riffelgranater var en specialistopgave.
Men de var klodsede.
Jeg brød mig ikke om dem.
Tvangsmarcher uden hvile,
frontangreb, højre flankeangreb, venstre flankeangreb,
angreb på begge flanker, natteangreb,
og vi spekulerede på, hvad pokker den træning skulle til for.
Korpskommandøren sagde, at han lige havde fået instrukser om
at begynde en operation om at bryde igennem de tyske linjer.
Pludselig fik vi besked på at gå parade, fuld marchordre.
Vi måtte marchere tilbage til fronten,
og vi havde kun været væk derfra i et par dage.
Vi kunne se forsyningsstrømmene,
mest ammunitionskolonner, der førte op mod fronten.
Vi fik ikke besked i god tid,
men vi vidste, at det ville blive en stor fremrykning.
Så batterierne pressede sig fremad,
fremskudte positioner fyldt med ammunition.
- Få de stiger op. - Javel.
Da det store angreb nærmede sig, livede linjen op.
Det blev meget farligere og ikke nær så sjovt.
Og vi forstod, at bajonetstikket skulle bruges mod tyske maskingeværer.
Jeg ønsker, at alle skal forstå
vigtigheden af de operationer, der skal til at gå i gang.
Tyskerne er nu i undertal,
har færre våben og falder snart fra hinanden.
Hvis alle mand kæmper
fast besluttet på at komme igennem, uanset hvilke vanskeligheder måtte opstå,
er jeg sikker på, at brigaden vil udmærke sig
i dens første kamphandling.
Lad hver mand huske på, at hele England ser på.
Vi marcherede igennem natten,
og det blev så slemt,
at der gik officerer langs siden
og skubbede mænd op til rækken igen, når de kom bagud,
og ens ben bevægede sig bare automatisk.
Jeg fik fornemmelse af, at vi gik i søvne.
Og flere mænd kom til,
regimenterne blev sluttet sammen.
Vi fyldte skyttegravene, klemte som sardiner.
Vores kaptajn var en fantastisk mand. Han råbte aldrig en ordre til nogen.
Han gav en ordre på en samtaleagtig måde.
"Vi ved ikke præcis, hvor lang denne skyttegrav er,"
men den er en 200 til 300 meter lang.
Jeg følger med den første bølge, og I kommer i den anden.
Og så snart tæppebombardementet begynder, rykker vi fremad.
"Så afsted, og sig til jeres mænd, at de skal være parate."
Og det var den slags ordrer, vi fik.
De to angribende kompagnier
vidste ikke, hvad de skulle gøre, når de kom i kamp.
Så kaptajn Neville tænkte, at det ville hjælpe,
hvis han kunne give hver deling en fodbold
og give dem lov til at sparke den fremad og følge den.
Og jeg mener, at det hjalp enormt.
Så tænkte de på noget andet.
Vi havde ekstra remme med ammunition om halsen,
og hvis man ikke havde en skovl, så havde man en hakke.
Vi gik i skyttegravene og ventede på afgang.
Alle ure blev synkroniserede.
Jeg var det, der kaldtes første bajonetmand,
hvilket betød, at jeg bar riflen
med bajonetten i angrebsstilling,
og resten af mændene bar
bomberne.
Vi fik besked på at være klar til at rykke frem når som helst.
"Når som helst" tog ret lang tid,
og det øgede selvfølgelig anspændtheden.
Pas på pigtråden.
Min deling fik besked på at gå ud og afprøve beskydningen.
Vi måtte ud og gå mod fjenden.
Og vi gik omkring 180 meter, så blev vi kaldt tilbage igen.
Der skulle ikke bombes i dagevis inden.
Kun en enkelt kortvarig spærreild lige inden kampen.
Artilleriforberedelserne var nødvendige
for at ødelægge deres pigtråd.
Affyr!
Jeg beordrede affyring mod mulige fjendegrupper og opbygningspositioner.
Bombardementet begyndte,
og jorden rystede.
Og vi kunne se hundredvis af våben lyne.
Klar, affyr.
Affyr et!
Affyr to!
Affyr tre!
Affyr fire!
Lad.
Så snart bombardementet begyndte, gjorde tyskerne gengæld.
Og i fire timer måtte vi sidde der og tage imod det, de sendte mod os.
Allerførst kørte et stort antal tanke ind.
Vi kunne høre dem rumle og rasle.
Det var 320 tanke, der sneglede sig afsted.
Vi ventede på signal til afgang. Alle var parate.
Alle var ivrige efter at komme fremad, men vi ventede og ventede.
Vi sov ikke den nat
på grund af larmen fra vores artilleri-spærreild,
der fortsatte uden stop hele natten.
Vi blev bedt om at give
personlige genstande til vores kompagnichef,
det var fotografier og breve, som vi værdsatte.
Jeg hørte hviskende stemmer, der talte sammen,
og jeg tænkte på, hvor mange der ville se solen stå op.
I lønningsbogen var det muligt at lave et gyldigt testamente,
hvis de skulle i kamp for første gang.
Men jeg gjorde det ikke, for jeg ejede ingenting.
Fyren ved siden af var ens bedste ven, man elskede ham,
og man kendte ham sikkert ikke dagen før.
Og så en time til afgang,
det var den længste og korteste time i ens liv.
Vi havde ubegrænset tid til at tænke,
og jeg ved, jeg tænkte dybere over ting
end nogensinde før.
Nogle folk var måske ikke i stand til at tænke
og betragtede måske bare situationen som sådan,
fordi de ikke var i stand til at tænke.
Jeg tror ikke, folk var bange.
Det var bare,
at vi skulle udføre en opgave, og hvis det skete, så skete det.
Vi vidste godt, at før eller siden ville vi blive ramt.
Enten blev man dræbt eller såret.
Jeg var ikke bange for at blive dræbt,
men jeg var rædselsslagen for at miste en arm eller et ben.
At vente en time på et angreb er ikke behageligt.
Vi forsøgte at snakke for at holde humøret højt.
Vi fortalte sjofle historier og kom med grove bemærkninger.
Vi have tusindvis af våben samlet på en lang linje bag os.
Man forestillede sig dem komme hen over sig.
Og vi havde tyskernes ting fra den anden side.
Larmen steg til et niveau, jeg aldrig før har hørt.
Man kunne ikke høre et ord.
Granaterne passerende hen over os, en meter over vores hoveder.
Og luften var et inferno.
Og ens sind var et andet inferno.
Fornuften var fuldstændig forsvundet.
Bombardementet skabte en hysterisk følelse.
Pludselige begyndte en af fyrene at græde,
han skreg og græd,
og den ansvarshavende officer sagde til sergenten:
"Find den mand, og skyd ham! Skyd ham!"
Det er svært at forklare en mands reaktion,
når han befinder sig midt i et stort bombardement.
Han mente, at mandens skrig og gråd
udgjorde en fare for de andre mænd.
Så snart det blev lyst, fik vi alle rom.
Så meget som vi kunne drikke.
Og vi fik ordrer på at sætte bajonetterne på.
Sæt bajonetterne på.
Det var en smuk dag, solopgangen,
efter en regnvåd nat, en smuk dag.
Så var der fem minutter til afgang, jeg husker, drengene stod der,
dødsens stille, ingen larm.
Jeg blev mere bange der ved at vente på afgang.
Jeg var meget bange.
Og en officer råbte ned langs linjen: "Er alle parate?"
Og jeg råbte:
"Jeg kan ikke få bajonetten på min riffel."
Og han sagde: "For pokker, Maydwell, skynd dig."
Jeg sendte en besked tilbage til brigadehovedkvarteret
for at sige, at vi var klar.
Men desværre skete der en lille fejl.
Det første, der skete, var, at jorden rystede.
Vi sprængte en mine, der skulle ligge under tyske skyttegrave, men ikke lå der.
Den lå i ingenmandsland,
og det gav tyskerne fem minutter til at besætte krateret, som de gjorde.
Sergent Moore stod bag skyttegraven
med en revolver i hånden, og han sagde:
"Hvis nogen går tilbage, skyder jeg dem."
Så hvis vi ikke gik en vej, så ville vi ikke gå den anden.
Der var ikke modstand mod at kravle over kanten,
ikke hos de folk jeg var sammen med.
Affyr!
- Klar til ladning. - Affyr!
JEG ER HUNNERNES JULEMAND
De dækkede os med et tæppe af granatild og så trængte vi fremad.
Det var teorien.
Affyr!
Jeg indså, dette var angrebstidspunktet.
Og så begyndte det.
Nogle råbte: "Nu stormer de fremad!"
Og til venstre løb London-skotterne fremad.
Jeg afgav ordren: "Op ad stigerne, over kanten."
Og derefter levede vi i en verden af larm.
Bare larm i timevis.
Så snart man kom over kanten, forlod frygten en.
Vi løb ikke.
Ingen råbte eller jublede. Alle var dødstille.
Ligesom jeg trådte ud i ingenmandsland, blev en skudt i hovedet,
og hans kranium splintredes.
Det var ikke en god begyndelse, kan jeg godt forsikre om.
Spærreilden fortsatte ind over fjendens linjer
hundrede meter ad gangen.
Træk!
En række britiske tropper med bajonetter
fortsatte støt fremad bag spærreilden.
Det var et syn, jeg aldrig glemmer.
Til at begynde med hørte vi et maskingevær af og til,
men det var meget lidt, og virkede for godt til at være sandt.
Og så indså vi, at tyskerne havde holdt igen,
til de så, hvordan angrebet udviklede sig.
Vi vidste ikke, at der var en ti til tyve tyske maskingeværer.
Så brød helvede løs.
Tyskerne åbnede ild og gik virkelig til den.
De overvældede os simpelthen.
Fortsæt fremad, drenge!
Maskingeværkugler ramte os som hagl.
Jeg indså slet ikke, at den "svish-lyd" var kugler.
Jeg så mig omkring, og folk faldt som fluer.
De faldt bare om på hver side af mig.
Og jeg tænkte: "Hvorfor skyder de på mig?"
Og jeg nåede kun et par meter, så blev jeg skudt i låret.
Der gik en kaptajn ved siden af mig med sin revolver fremme,
og pludselig faldt han om.
Og en anden fyr blev ramt i benet,
men han fortsatte fremad på et ben.
Da kuglerne ramte tanken,
fløj metalflager rundt indvendigt som barberblade.
Man kunne se mænd falde, men man lod som ingenting.
Hvis man ikke blev ramt, fortsatte man bare.
Pludselige gjorde det frygteligt ondt i min venstre hånd,
som om nogen havde slået mig.
Og jeg havde et stort hul i hånden.
En mand løb
foran mig, og han blev skudt igennem kroppen,
for indholdet i hans pung røg ud foran mig.
Jeg følte et stort slag på min højre arm,
og blodet begyndte at løbe ned over min hånd.
Jeg troede bare ikke,
at en tysk maskingeværskytte ville skyde mod mig,
og det næste, jeg mærkede, var chokket over flere kugler,
der ramte højre side af min krop.
En hare løb forbi med frygt i øjnene,
men jeg følte, den ikke kunne være halvt så bange, som jeg var.
Man kunne se sine kammerater falde til højre og venstre,
og man så pludselig i øjnene,
at nu var enden nær.
To mænd foran mig faldt om, såret i hoved og bryst.
De blodige kugler ramte mig i benet og gav mig et stort hul i ryggen.
Det gjorde ikke ondt.
Livet var meget farligt.
Og vi fortsatte på den måde, nogle blev ramt,
og andre fortsatte.
Der var ikke tid til at overveje tingene.
Maskingeværkuglerne fortsatte godt nok,
men de ramte ikke dig, så man fortsatte bare.
De siger, man ser sin fortid, når man tror, man skal dø,
men jeg havde ikke meget fortid som 19-årig,
og da jeg så de kugler komme mod os,
var det eneste, jeg tænkte: "Overlever jeg?"
Selvfølgelig, rammer kuglen dig rigtigt, så dør du straks
og mærker ingenting.
Den første bølge blev udslettet.
Alle blev dræbt eller såret.
Der lå så mange døde, det var svært at undgå at træde på dem.
Jeg forsøgte at træde over dem, og sergenten bag mig sagde:
"Fortsæt. Tænk ikke på det. Bare fortsæt."
Og vi gik bogstavelig talt på vores venners lig.
Blodbadet var ubeskriveligt.
Jeg havde 2.000 døde britiske og tyske soldater foran mig.
Ethvert forsøg på at fjerne døde mænd, hvor vi skulle gå, var umuligt
på grund af granaterne, og vi fortsatte bare hen over dem.
Hvis en granat eksplodere i nærheden af tanken,
virkede det, som om den blev løftet op, og man mærkede et enormt lufttryk.
Larmen fra kampen, når man er midt i den, er så frygtelig,
at man slet ikke hører individuelle skud.
Og vi måtte standse op foran den tyske pigtråd.
Det var helt umuligt at avancere
på grund af pigtråden og maskingeværposterne,
der lå 45 meter længere fremme.
Pigtråden foran os var ubeskadiget trods det intense bombardement.
Man kunne ikke se noget for pigtråden, der så ud til at fortsætte uendeligt.
Og den var helt rusten.
Jeg tror ikke, at en kanin kunne komme igennem.
Så begyndte vores artilleri at kaste granater blandt os.
De kendte tydeligvis ikke afstanden eller vidste ikke, hvor vi var.
Jeg hørte den første granatsplint-granat sprænge over mit hoved.
Der lød en frygtelig susen,
det var min stålhjelm, der forsvandt.
Jeg fandt den aldrig igen.
Jeg blev ramt i ballen og i hoften,
fik et stykke i benet og et stykke lige igennem benet.
Fyren ved min venstre side stod midt i sprængningen,
og halvdelen af hans hoved forsvandt.
Kuglerne ramte os, og granatsplinter regnede ned over os,
og det tyske artilleri skød på os,
og vores eget artilleri ovenover.
Granaterne eksploderede omkring en, og det var et godt, gammeldags slag,
og det indfangede en på en måde.
Man mistede fuldstændig fornuften,
for infernoet fyldte alt, så man kunne ikke tænke.
Larmen, den bedøvende larm,
fik en til at holde op med at gøre ting, man normalt ville gøre,
uanset hvor gode hensigter man havde.
Man kigger ikke, man ser. Man hører ikke, man lytter.
Man smager kun med ganen.
Næsen er fyldt med røg og død.
Civilisationens lag skrælles af.
Jeg blev blæst 13 meter væk.
Og alt, jeg hørte, var de overlevendes gråd og råb,
nogle gange i to eller tre dele,
ben, arme lå spredt ud over det hele,
og den syreholdige lugt fra eksplosionen.
Mine romantiske idealer om krig forsvandt.
En granat havde ramt en mand og revet hans venstre arm af.
Den rev hans venstre ben af. Hans venstre øje hang ned på hans kind,
og han råbte på Nannie.
Hans blødende øje hang pulserende ned,
så jeg skød ham.
Det blev jeg nødt til. Jeg blev nødt til at skyde ham.
Han ville under alle omstændigheder dø, og det afsluttede hans lidelser,
men det sårede mig.
Jeg vidste, det var umuligt at få ordrer,
for der var ingen til at afgive dem.
Alle officerer var døde eller sårede, og også de fleste befalingsmænd.
Jeg sprang ned i et stort granathul.
Man sprang ned hvor som helst, granathuller.
Bare for at komme i dækning til spærreilden sluttede.
Jeg er ikke en af de helte,
der ville bekæmpe den tyske hær alene, så jeg gemte mig.
Jeg gemte mig bag kanten på et stort granathul.
Heldigvis var jeg heldig nok til at komme ned i et granathul.
Vi kaldte dem "Granathulhoppere."
De sprang ned i et granathul
på grund af spærreilden, og fordi de så nogle få mænd dø.
Åh, det er en skam, de ikke alle hoppede ned i granathuller.
Inden spærreilden holdt op, var de døde.
Kuglerne ramte bagsiden af det granathul, jeg sad i.
Det regnede kugler.
Jeg ved ikke, hvorfor jeg gik fri.
Jeg lå bag granathulkanten,
og jorden røg op omkring mig.
Der var tre fyre i granathullet,
og en af dem sagde: "De skyder mod din skide skovl."
Vi drejede hovedet og så en kugle gå direkte igennem hans hoved.
Så det var så afslutningen på det.
En sergent faldt ned over os i granathullet, og han var død.
Han var blevet ramt i halsen.
Han havde et par dejlige feltbriller
om halsen, og dem nappede jeg,
for der var sådan en knaphed på ting,
at hvis der var sådan noget, så tog man det.
Tyskerne skød granat efter granat mod os,
indtil en granat gik igennem tankens forende.
Hvad der så skete, ved jeg ikke, men jeg mener, der var en eksplosion.
Som fuldt uddannede soldater var vores rifler altid ladede.
Men vi stak fem ekstra runder i,
så der var ti til hurtig affyring.
Tyskerne kom op af deres egne skyttegrave og skød mod os.
Jeg synes, de var meget modige mænd.
Der stod en tysker på brystværnet og slyngede bomber afsted.
Så jeg skød ham.
Officeren gav os ordrene: "Affyr straks gentagne gange."
Vi skød alle sammen, så hurtigt vi kunne.
Det var utroligt mange skud.
Jeg rejste mig og ramte tyskere på stribe,
for jeg var en snigskytte.
Jeg sigtede, og noget ramte mig mellem øjnene
som en forhammer.
Jeg besvimede uden smerter,
med millioner af gyldne stjerner på den mørkeblå himmel.
Efter jeg havde opbrugt mine kugler,
kom jeg ned igen og sagde: "Din tur, Bill."
Han skød ikke en eneste gang. Han blev dræbt med det samme.
Og sådan var det.
Man følte sorg, for han var en kammerat,
men man tog det henkastet,
for jeg formoder, at man blev kamphærdet.
Vi opretholdt ilden, så længe riflerne kunne holde til det.
De blev for varme til at affyre.
Fedtet løb ud af riflens træ.
Løbene var begyndt at give sig.
Så fik vi en ordre fra kaptajnen.
Vi skulle lave en barrikade af de døde, de døde tyskere og vores egne døde.
Min kaptajn var meget ivrig efter at fortsætte,
og han rejste sig, men han døde desværre.
Jeg fik tre mænd til lade disse riffelgranater,
og så beskød jeg hele linjen og at dømme efter skrig og råb,
så ramte jeg plet mange gange.
Der stod et maskingevær på kanten af vores granathul.
Jeg ventede, til geværet havde opbrugt bæltet,
så fortsatte jeg fremad.
Sergenten sagde: "Følg mig."
Det lykkes mig at kravle under pigtråden.
Vi var mange, der kom igennem på den måde,
og vi fandt sammen på den tyske side af pigtråden.
Alle granaterne hylede over vores hoveder mod de tyske poster,
og så stoppede det pludseligt.
"Kom så, lad os angribe dem."
Og vi rejste os og skyndte os fremad.
I et bajonetangreb havde de fleste af os
en runde i løbet udover magasinet.
Der var en følelse af triumf,
for med en riffel, bajonet og et par håndgranater i lommen,
så ville vi dræbe de skiderikker,
som havde slået vores kammerater ihjel.
Og vi hamrede direkte ind i tyskerne.
Og vi skød på alt, der rørte sig.
Jeg faldt på knæ,
og sergenten skød over min skulder og ramte tyskeren.
Han lå på jorden, men skød stadig, så han gik derop og dræbte ham.
Der er kun en metode til bajonetkamp,
og det er at stikke bajonetten ind så hårdt, man kunne.
Der lå en tysker på skyttegravens bund,
og den stakkels skid var dødens bange.
Mens jeg spekulerer på, om jeg skal stikke eller skyde ham,
springer en tysker frem på venstre side og en anden fra højre,
så jeg stak denne tysker, så skød jeg ham til venstre,
ladede med en ny i geværløbet
og skød den tysker, der løb væk til højre.
Et stort antal tyskere kom løbende ind, og vi skød dem en efter en.
Vi dræbte sikkert dem alle sammen.
En fyr sagde: "Stakkels, gamle Dick blev ramt."
Og jeg så tilbage, og han lå med det øverste af hovedet skudt af.
På vores højre flanke kom en tysker med en dunk på ryggen
og sprøjtede flydende ild ud ad slangen.
Jeg så hen imod de flammer, der løb ned igennem skyttegraven.
Vi havde aldrig hørt om flammekastere.
Tre og tyve af vores drenge brændte til døde.
Jeg skød ham i brystet, men det stoppede ham ikke.
Han må have haft en metalbelagt vest på.
Jeg mærkede et slag i armen og så, at jeg blødte,
men jeg kunne bombe lige så godt med venstre som med højre.
Nogen smed en håndgranat, og den eksploderede bag ham.
Han havde ikke en metalplade bagpå. Han faldt om.
En tysker kom løbende ud af en skyttegrav skrigende af sine lungers fulde kraft.
Han var lige ved at vælte mig.
Tre tyskere kom ud med hænderne oppe,
og de var unge drenge på vores alder.
Omkring 19 eller 20.
Hvis tyskere kom ud med hænderne oppe,
så viftede vi dem bare frem, vi skød ikke på dem selvfølgelig.
Fanger var fandens besværlige.
Vi forsøgte at få dem til at gå tilbage for at slippe for dem.
De eneste tyskere, der virkelig kæmpede,
var maskingeværskytterne.
De skød bælte efter bælte mod os, og de stoppede aldrig.
Patronhylsterbunkerne blev større og større.
Alle deres bedste mænd bemandede maskingeværerne,
og de kæmpede til døden.
Tågen forsvandt, og der stod tre tyskere der
bag et maskingevær,
og selvfølgelig pegede det gevær på mig.
Og jeg svingede Lewis-geværet rundt og skød først.
Det drejede sig om et splitsekund.
Heldigvis overlevede jeg.
Som krigen skred frem,
kunne det ikke undgås, at vi udviklede en dyrisk tilgang til drab.
Vi havde nogle unge drenge fra Lincolnshire.
De var 18 år.
Maskingeværskytterne rakte hænderne i vejret.
Det gjorde ingen forskel. De blev dræbt.
Og jeg er bange for, at det var slagtninger,
indtil vi fik styr på det.
Alle skreg, mens de lå ned, de jamrede og stønnede,
og til sidst blev der stille.
Jeg fandt en tysk officer med lungen hængende ude.
Han var stadig i live, men bevidstløs.
Man kunne se hans lunge udvide sig, når han trak vejret.
Det var det tætteste, jeg kom på at skyde en mand på klos hold,
men vi måtte videre.
En død tysker lænede sig mod granatvæggen.
Han så godt ud og mindede mig om min far.
En granat havde dissekeret ham fint.
Den havde fjernet hele forsiden af hans brystkasse ned til maven,
pænt skåret af ved siden.
En fantastisk udstilling af anatomi.
Det rigtige skyderi var overstået på ti minutter.
Omkring 100 af os kom tilbage i stedet for de 600, der var gået over,
og et orkester kom os i møde.
Det var en vidunderlig følelse.
"Jeg har været med i et slag!"
Jeg følte mig meget stolt over det.
Vent lige.
- Har du den? - Ja.
Og hvis nogen var blevet såret
eller dræbt,
og man ikke straks fik dem ud derfra,
så forsvandt de ned i jorden.
Det var så slemt.
- Sådan. - Træk ham forsigtigt.
Næsten der.
Man måtte fastslå, om en mand var død eller ej.
Hvis han var død, var han intet problem,
lægeligt set.
Jeg kan ikke sige det mere tydeligt.
Hold den lige.
Giv os lidt plads.
Jeg følte smerte omkring en time senere.
Jeg havde stramme støvler på, og kuglen havde ramt fra siden.
Hele vejen ned ad benet, ind og ud,
og havde ramt ankelbenet.
Okay, søn.
- Jøsses! - Ja.
En oversergent gav mig en kop te,
og det var lige, hvad jeg behøvede. Det smagte skønt.
Og de sårede begyndte at komme tilbage, de gående tilskadekomne.
Mænd med ødelagte arme og ben,
og de fandt vej til lægestationerne på bedste beskub.
De gående tilskadekomne kom i hobetal.
Nogle støttede sig til hinanden, og nogle gik selv.
De let sårede i hånden eller armen.
Nogle hoppede afsted, og nogen så ret glade ud,
som om de troede, de var sluppet fri fra noget.
- Hej mor! - Hej.
- Hvad er det?
Min officer sagde: "Er du okay, Payne?"
Og jeg sagde: "Ja, jeg kan stadig gå."
Han sagde: "Men du er blevet ramt i baghovedet."
Og så rakte han mig en stor dosis rom.
Et slag på hjelmen. Jeg troede, mit hoved røg af.
De værste tilfælde var de, der var blevet skudt i brystet.
Det besværliggjorde åndedrættet.
Man havde kun de bandager, som hver mand bar på.
Vi må hellere se på det.
Maden venter, drenge.
De havde en flaske jod, som de hældte i hullet.
Smerten var uhyrlig.
Godt gjort.
Det er sørme heldigt, ikke, kammerat?
Skudt lige igennem.
Kom og træk denne pakke ud også. Du godeste.
Min tilstand var ikke særlig god,
og jeg var ved at være fuldstændig udmattet.
Jeg tror ikke, jeg kunne have fortsat meget længere.
Alle soldater kan vel klare en vis belastning.
Lægerne venter på dig.
Godt gjort, kammerat.
Sådan.
Vi havde nogle utrolige læger, der arbejdede dag og nat
forskellige steder på den britiske front,
hvor de tog sig af de sårede.
Dejlig kop te.
Du klarer den.
De så ikke ud til at behøve søvn,
så det de manglede i antal, udlignede de med indsatsen.
Ned. Jeg har brug for gaze.
Begge mine officerer, alle mine sergenter,
og tre fjerdedele af mine mænd blev dræbt eller såret.
Jeg tænder en smøg til dig.
Deres rækker bestod af drenge på 18 fra England,
der var blevet presset ud af fabrikkerne.
Rolig, sådan.
Fandens fugle.
Få den væk. Nu.
Min gruppe hjalp bataljonen med at begrave dem,
de var kun børn, 17 eller 18 år gamle.
I sikkert håb
om genopstandelsen til evigt liv gennem Vor Herre Jesus Kristus.
For mange af de børn var det deres første kamphandling,
og det var alt, de nåede at opleve.
Så vi pakkede dem ind i tæpper,
gravede en overfladisk grav og lagde dem deri.
Jeg forbandt en tysker, og han rystede
og var bange for, hvad vi ville gøre ved ham.
De var mere bange, end vi var.
Og vi var bange, kan jeg godt fortælle.
For det meste var de drenge ligesom os.
De virkede glade for at blive taget til fange.
Så slap de for krigen.
- Er det dit? - Mit.
- Det er hans. - Det er dit.
Læg det i din lomme.
Der var en lille tysk fyr.
Jeg gav ham en cigaret, og han var rædselsslagen.
Jeg havde virkelig ondt af ham.
Han var kun 16.
Og vi snakkede, og jeg tog bare hans lommeur.
Det var helt normalt. Vi plejede at berøve dem.
Afsted.
Saml ham op.
De var underernærede og i dårlig stand.
Hej. Kom så, drenge.
Saml ham op, kom nu.
Og sjovt nok, så kom fem eller seks tyske fanger,
og de hjalp med at bære mig,
og jeg fik endnu seks ure.
For jeg berøvede de fyre, der hjalp mig.
Hver gang vi tog fanger,
ville et antal tyske fanger straks overtage bårevagten.
Men Geneva-konventionen krævede vist ikke, at de gjorde det.
- Sådan, drenge. - Rolig.
- Jeg har den. Okay. - Hold ham i ro.
- Op i luften. - Stille.
- Jeg har den. - Godt nok. Sådan.
- Kom. - Ja.
Fortsæt.
Jeg tog cirka et dusin fanger med tilbage.
De var alle ubevæbnede, og jeg havde kun mit gamle gevær.
Nogle gange kom der mange tyskere
uden en eneste englænder sammen med dem.
De var virkelig underkuede.
Ja, de var meget forknytte.
Kom så afsted!
Jeg sad ved siden af en tysk mand, der var blevet såret i armen,
og til min forbløffelse talte han til mig på engelsk.
Og han sagde, at han havde været tjener på Savoy.
Jeg tror ikke, at den almindelige, britiske soldat
nogensinde havde dybere følelser
om hævn over tyskerne.
De beundrede og respekterede dem.
Kom bare. Vis ham det.
Som krigen fortsatte, følte jeg samme sympati for dem som for mig selv.
Tyskerne var gode til at kæmpe, syntes jeg.
Jeg ville hellere have dem på min side end som modstandere.
Jeg tror, nogle tyskere tænkte, at vi burde kæmpe med dem
mod franskmændene og russerne,
men ingen af dem tænkte, at vi skulle bekrige hinanden.
Fortsæt fremad.
Tyskerne havde været en ukendt horde
med deres kulspandehjelme, og så mødte vi dem.
Den tyske soldat var som regel venlig.
Jeg tror, han var barber
eller butiksindehaver,
og ligesom os var han blevet proppet i uniform.
Du er for høj! Næste gang får jeg dig, tysker.
Vi kom fint ud af det med hinanden,
og de plejede at blande sig med os.
Vil du have din hat igen?
Giv ham den tilbage.
De var hæderlige familiemennesker
og holdt meget af deres børn.
De så ikke ud til at hade os.
De måtte gøre, som de fik besked på, ligesom os.
Værsgo, spis.
Jeg kunne ikke tale tysk, men nogen kunne.
Og nogle af tyskerne kunne engelsk.
Vi kunne forstå hinanden.
Den generelle enighed, når vi talte med tyskerne,
var, at krig var nyttesløst,
og hvorfor skulle det foregå?
- Vi tager et billede. - Du ser godt ud.
- Kom med. - Kom nu.
Når man går forbi lig hele dagen,
så må det jo påvirke personen, ikke?
Denne store, tykke tysker lå på gaden.
Hans mave var gasset åben,
hans tarme lå på hans mave,
og der var stukket en pipe i hans mund.
Ja, vi bad ham rejse sig.
Tyskere denne vej.
Tyske tropper var meget modige og stædige.
Tyskernes bagtropper kæmpede helt tilbage til Rhinen.
Og regiment efter regiment blev smadret.
Vi begyndte at forstå, at de var ved at knække.
Jeg ville sige, at de om noget var ret mismodige.
De vidste, de havde tabt krigen.
Vi frontsoldater vidste, at de var ved at opgive.
Og helt ærligt, så var tyskerne trætte af det hele.
Og sådan sluttede krigen gradvist.
Jeg fik den opfattelse, at de fleste tyske soldater
var ligeglade med, hvem der vandt,
så længe krigen sluttede.
Selvfølgelig tænkte alle det.
Vi havde fået nok.
Og efter et stykke tid var alle nok ligeglade.
Okay, drenge, her kommer det.
Vi kommer med på film.
Der er en fyr i krigen, der kaldes "Rygte."
Han ved alt.
Og hr. Rygte fortalte os, at tyskerne forhandlede om våbenstilstand.
En kæmpe plakat blev sat op.
"Alle krigshandlinger ophører langs den vestlige front
den 11. November 1918, klokken 11."
Så sagde vi til hinanden: "Hvad dag er det?"
Og nogen opdagede, at det var den 11. November.
Smil til kameraet!
Så skulle vi pudse vores støvler og rense vores knapper.
Da vidste vi, at krigen var forbi,
og vi var sikre på, at vi ville være der, når den sluttede.
Proklamationen blev læst højt,
der stod, krigshandlingerne ville ophøre fra klokken 11 den morgen,
og faktisk var der ingen, der jublede, da det blev læst højt.
Klokken 11 ophørte geværlarmen bare,
som torden, der forsvinder i det fjerne.
Jeg havde aldrig hørt det være stille, og nu var der dødsens stille.
Man var så fortumlet over, man kunne rejse sig og ikke blive skudt.
Det var uhyggeligt.
Der var en følelse af lettelse og glæde,
formoder jeg, men ingen fejring.
Vores stabsofficer lukkede sit ur og sagde:
"Hvad mon vi nu skal gøre?"
Der var ingen demonstrative handlinger.
Ingen sagde noget, alle faldt bare sammen.
Den eneste måde, vi kunne have fejret
med noget flydende, ville have været te.
Det var et af de fladeste øjeblikke i vores liv,
vi kunne simpelthen ikke forstå det.
Vi havde en følelse, som om vi var blevet fyret fra et job.
For nogle af os var det praktisk taget det eneste liv, vi havde kendt til.
Hvad skulle man nu gøre?
Det var ligesom at blive overflødig.
Sådan følte de fleste vist.
Vi var ret oprørte. Vi havde intet arbejde at vende tilbage til.
Jeg vil ikke tilbage.
Der var ingen jubel eller sang.
Vi var drænet for alle følelser.
Vi var for langt ude, for udmattede til at nyde det.
Alle ting slutter, og selv et drama kan vare for længe.
Det sluttede ikke med en klynken, men det var tæt på.
NÆSTEN EN MILLION SOLDATER FRA STORBRITANNIEN OG IMPERIET
BLEV DRÆBT MELLEM 1914 OG 1918.
Jeg var glad for at komme derfra.
Jeg havde fået nok.
Efter et stykke tid begynder det at slide på en.
Gudskelov, at den krig er forbi.
Hvad mig angik, så var det slut,
og jeg skulle videre i livet.
Det første, vi gjorde, var at skrive hjem og fortælle, at vi var i live,
mens vi sikrede os, at datoen på brevet var korrekt.
For en som mig, der var interesseret i naturen
og efter de rædsler ved fronten,
var jeg overordentligt glad for at finde
granathuller, hvorfra jeg plukkede liljekonvaller og ridderspore.
Og jeg forfulgte sørgekåbe
og svalehale-sommerfugle langs Aisne-flodens bredder.
Vi tog til Boulogne.
Og forresten kom vi hjem med fuld oppakning.
De eneste, vi efterlod, var kuglerne.
Dem måtte vi kassere.
Men vi beholdt vores rifler.
Vi tog til Folkestone,
og der var lange borde og venlige damer,
der gav os pølsehorn, eller en bolle og en kop te,
og det satte vi stor pris på.
Vi tog toget til Victoria, hvor vi blev delt.
Vi tog til barakkerne og smed riflerne,
bajonetter og alting.
Og der var en masse jakkesæt, hatte og sko.
Man kunne sige, hvad man gerne ville have, stil og farve,
og de tog dine mål.
Jeg var forfærdet over det, jeg så, da jeg kom tilbage hertil,
og når man prøvede at få et job.
Der var massearbejdsløshed. Jeg tænkte, det er ikke meget af et liv.
Det var meget vanskeligt
at indse, at man ingen kommerciel værdi havde.
Det var skammeligt, som eks-soldater blev behandlet. Man var uønsket.
Nogle skrev direkte: Ingen eks-soldater behøver ansøge,
og det var den attitude, man kæmpede imod.
En af mine venner blev dræbt,
og da jeg kom hjem, var det første, jeg gjorde
at besøge hans mor.
Som, hvis hun havde haft en stegepande, så havde hun slået mig med den.
Hendes søn var blevet dræbt, og jeg var kommet tilbage.
Hun var meget bitter.
Den første aften jeg kom hjem,
krøb jeg ned i min gamle seng.
Den første seng jeg havde ligget i, siden jeg meldte mig til hæren.
Da min mor kom op med en kop te om morgenen,
fandt hun mig sovende på gulvet.
Folk talte aldrig om krigen.
Den havde ingen samtaleværdi overhovedet.
De fleste folk var helt uinteresserede.
Da jeg kom hjem,
var min mor og far slet ikke
interesserede i, hvad der var sket.
De havde ingen forestilling om, hvordan det var.
Og der var ingen grund til, at nogen af os millioner
skulle takkes
for at være blevet lidt beskidte og have glemt de gode manerer.
Når jeg af og til talte om det,
brugte min far argumenter,
som han umuligt kunne kende til,
for han var der ikke.
Alle soldater, jeg har talt med, har oplevet det samme.
Vi var en anden race end civile,
og man kunne tale med sine kammerater, og de forstod det,
men de civile, det var kun spild af tid.
Uanset hvor flinke og sympatiske de var,
så reflekterede forsøg på sympati fra velmenende folk
det faktum, at de ikke rigtig forstod det.
Jeg tror, selve størrelsesordenen var uforståelig for dem.
De forstod ikke, at folk,
som man havde kendt og spillet fodbold med,
bare blev dræbt ved siden af en.
Min ven, som meldte sig sammen med mig,
han lå der bare som en sæk klude,
indtil han blev sort, før nogen gjorde sig den ulejlighed at begrave ham.
De vidste, folk kom tilbage dækket af mudder og lus,
men de kendte ikke til anstrengelsen ved at sidde i en skyttegrav,
og vente på, at noget ville falde på ens hoved.
Man kunne ikke fortælle om de frygtelige ting,
hvor man levede som dyr og opførte sig som dyr.
Folk så ikke ud til at forstå, hvor frygtelig krig var.
Jeg tror, de følte, at krigen var et langt kavaleriangreb.
De havde ingen idé om det, hvordan kunne de?
Det begyndte fornuftigt nok.
Folk, der kæmpede på hesteryg med sværd,
men det udviklede sig til noget skrækkeligt.
Folk forstår ikke potentialet i militært udstyr.
En mands liv var intet værd i slutningen af krigen.
Ingen af os er helte,
vi brød os overhovedet ikke om det med at blive dræbt.
Når vi selv talte sammen, plejede vi at sige:
"Der kommer ikke flere krige som denne."
Hvordan holdt vi det ud?
Svaret må delvist være, frygten for frygt.
Frygten for at blive set som bange.
Et andet er troen på mennesker, dine kollegaer,
og dem kan man ikke svigte.
Måske har begge sider ret, men jeg synes, krig er grufuldt.
Man skal gøre alt for at undgå krig.
Jeg kan stadig ikke retfærdiggøre det.
Det var virkelig grufuldt.
Jeg tror, historien til sidst vil vise, at det ikke var det værd.
Det eneste, der virkelig irriterede mig,
var, da jeg kom tilbage til arbejdet, efter jeg var demobiliseret.
Jeg gik ned til butikkerne,
og fyren bag disken var en fyr, jeg kendte.
Han sagde: "Hvor har du været? Har du haft nattevagter?"
TIL MIN BEDSTEFAR,
DER TJENTE I DEN BRITISKE HÆR FRA 1910 TIL 1919
SERGENT WILLIAM JACKSON, DCM 2/SOUTH WALES BORDERERS (1890 - 1940)
OG TIL MINDE OM
SERGENT SIDNEY RUCK 2/MONMOUTHSHIRES DRÆBT DEN 8. MAJ 1915
SEKONDLØJTNANT THOMAS WALSH NZ TUNNELLING COMPANY & NZ RIFLE BRIGADE
DRÆBT DEN 4. MAY 1918
.:: TWA - Your Source Of Quality!::. www.nordicB.org
TAK TIL DE MUNDTLIGE HISTORIKERE, DER OPTOG DISSE STEMMER
Tekster af: Toni Spring